NAZISTERNE
En advarsel fra historien
Fascismen blev født i Italien.
En alliance mellem fascistregeringen
i Rom og nazistregeringen i Berlin -
- virkede naturlig.
Men den 19. juli, 1943, skete
det utænkelige. Rom blev bombet.
I '43 var næsten 200000 italienske
soldater døde eller savnede.
Den italienske alliance med tyskerne
havde kun ført til elendighed.
I de fire krigsår-
blev det halve af Italien ødelagt -
og alle forstod
at krigen var tabt.
Alle mente
at Italien ville trække sig ud -
og at man ikke
ville følge Mussolinis linje.
Den 24. juli, 1943,
sammentrådte fascisternes storråd -
- og udtrykte mangel på tillid
til Benito Mussolinis lederskab.
De stemte for at kongen skulle få>
kontrollen over krigsmagten tilbage.
Benito Mussolini
var den første fascistdiktator.
Hans succes havde inspireret
Hitler og nazisterne -
- men nu havde italienerne
fået nok af ham.
Kongen kaldte Mussolini
til et møde den 25. juli, 1943.
Mussolini fik at vide at han var afsat
som Italiens premierminister.
Han forlod kongens hus
klokken 17. 20.
Så snart Mussolini kom ud blev
han arresteret af italiensk politi-
- og ført til fængslet.
Italienerne jublede.
De var frie fra Mussolini og kunne
gå over til den vindende side.
Den nye regering kapitulerede,
og i oktober 1943 -
- erklærede den krig mod den
tidligere forbundsfælle - Tyskland.
Ikke særligt ærefuldt.
Det er ikke særligt ædelt
at forråde en ven eller allieret -
men det sker.
Af og til er vi
mere realistiske end tyskerne.
Derigennem er vi ikke
den nuværende leder tro, og så videre.
Jeg siger ikke at det er ædelt,
men det er vores natur.
Hvis italienerne kunne afsætte
Mussolini 1943, da de så -
- hvad vej krigen gik, hvorfor kunne
tyskerne så ikke afsætte Hitler?
Hvorfor kæmpede tyskerne
til det sidste?
Kæmp til det sidste
Den, der ville fjerne Hitler var
tvunget til at komme tæt på ham -
- og det var ikke let.
Under størstedelen af krigen
gemte sig Hitler i Ulveskansen -
- i det som da var Østpreussen.
Han var beskyttet af minefelter,
pigtråd og sin tro SS-livvagt.
Samtaler med militærlederne tog det
meste af Hitlers tid i Ulveskansen -
- og langt ind i krigen kunne Hitler
stadig styre folk omkring sig -
- med styrken i sin personlighed.
Jeg respekterede ham dengang.
Han imponerede på mig
og han holdt mig meget spændt.
Når jeg var i nærheden af ham
var jeg altid på min vagt.
Hitler havde en særlig evne til det.
En, der næsten var klar til
at tage livet af sig, -
kunne han genoplive så han
følte at han ville holde fanen højt -
og dø i kamp.
Meget mærkeligt.
Generalstabsofficer
Jeg så hvordan folk kom og sagde
til ham, "det går ikke længere".
Han talte med dem i nogle timer og
så var de klar til at forsøge igen.
Sidst i 1943 stod det dog klart at
Tyskland var ved at tabe krigen.
I november 1942 var nazisternes
og deres Europaallieredes område -
- nået sin kulmination.
Godt et år senere,
i slutningen af 1943 -
- avancerede Sovjetstyrker
hurtigt i øst.
De allierede avancerede
gennem Italien -
- og begyndte at samles i
Storbritannien til D-dagen.
Men det var østpå at tyskerne
led de største nederlag.
Fire millioner tyske soldater
havde en Sovjetstyrke -
- på godt seks millioner imod sig.
Hitler havde sagt at det ville blive en
anderledes krig. En udryddelseskrig.
Denne specielle krig var en grund til
at tyskerne kæmpede til det sidste -
- for i Østeuropa mente nazisterne at
de kæmpede mod undermennesker.
Ja, der var børn blandt dem også.
Alle blev skudt uden nåde.
SS ingeniørbataljon
Østfronten
De skød børnene foran kvinderne -
og så skød de kvinderne.
Det var sadistisk. En del officerer
kunne lide sadistiske ting.
De kunne lide
når mødrene og børnene skreg.
De kunne virkelig lide det.
Jeg ser dem ikke som menneskelige.
Bag de tyske linjer gjorde
partisaner modstand mod nazisterne-
- og de blev henrettet uden videre
hvis man fik fat i dem.
Denne partisankrig gav nazisterne en
undskyldning for at myrde løs.
Tysk hærsoldat
1938-1945
Pludselig hørte jeg to skudsalver
fra en maskinpistol inde i et hus.
Jeg troede det var partisaner.
Så så jeg
at det var en underofficer, -
som havde skudt to ældre russere,
der boede i huset, -
helt uden grund.
Jeg spurgte ham om
hvordan han kunne gøre sådan noget.
Han havde nok drukket for meget,
og han sagde:
"En død russer er en god russer."
Til forskel fra de italienske styrker,
begik de tyske styrker -
- utallige grusomheder i Østeuropa.
Denne massakre på polske fanger i
Lublin gennemførtes af SS i juli '44.
Men ikke blot SS og
dødspatruljerne begik grusomheder.
Det var også mange hærenheder,
der var indblandet i grusomhederne.
Denne udryddelseskrig gjorde det
sværere at skille sig af med Hitler, -
- som var særdeles ansvarlig
for myrderiet.
Næsten alle i nazi-hierarkiet,
som f. eks. disse distriktsledere -
- kendte til og bifaldt
det forbryderiske myrderi.
Der var endnu en grund til at det var
svært at konspirere mod Führeren.
Fra starten af nazibevægelsen
havde Hitler opmuntret fjendskab -
- blandt sine favoritter, ofte ved at
give to personer næsten samme job -
- mens han betragtede
deres interne kampe.
Resultatet var et lederskab hvor alle
afskyede og mistroede hinanden.
Göring kunne ikke lide Speer,
Ribbentrop, Goebbels og Bormann.
Goebbels kunne ikke lide
Göring, Ribbentrop og Bormann.
Ribbentrop afskyede alle disse
ledere, og de afskyede ham.
Hele lederskabet var splittet
af modvilje og mistænksomhed -
- og alle kæmpede om Hitlers gunst.
Militærets ledere var også gået med
til at dræbe kommissærerne i øst-
- og mange følte sig bundet
af deres ed til Führeren.
Et anslag mod Hitler ville gøre nogle
af disse militærledere til fjender.
En konspiration var kun mulig
i største hemmelighed.
Til sidst, næsten et år efter
at Mussolini var blevet styrtet-
- tog en officerer fat.
Den 20. juli 1944, i det mest
berømte mordforsøg på Führeren, -
- forsøgte Claus von Stauffenberg
at dræbe Hitler.
Stauffenberg var den eneste, som
sagde, "jeg er klar til at gøre det".
Min opfattelse var
at det kun kunne lykkes -
hvis den, der forsøgte af dræbe ham
tog livet af sig selv samtidig.
Som palæstinenserne gør i Israel nu.
Selvopofrelse, eller kamikaze.
Stauffenberg efterlod en bombe
i sin mappe i konferencerummet-
- i Ulveskansen,
og ilede så tilbage til Berlin.
12. 42, den 20. juli 1944,
eksploderede bomben -
- mens Hitler blev briefet af
militæret.
Karl Boehm-Tettelbach
sad på sit kontor i nærheden.
Da jeg kom til kontoret
sagde min kollega, "hørte du det?"
Det var en højlydt smæld.
Fem minutter senere så vi gennem
vinduet hvordan SS i kampuniform -
omringede vor kasserne,
og jeg sagde, "det var mærkeligt".
Bomben ødelagde konferencerummet
men eksplosionen blev dæmpet-
- af trævæggene, og Hitler
slap med lettere skader.
Nu begyndte jagten på alle, der var
delagtige i mordforsøget.
Men langt fra alle officerer
stod bag komplottet.
Det var ingen, der spurgte mig, for de
vidste at jeg ikke ville bryde eden.
De vidste at jeg var loyal.
Ingen spurgte mig for at jeg tilhørte
luftvåbnet, og det var ikke indblandet.
Hvad havde du gjort
hvis Stauffenberg havde spurgt dig?
Jeg havde sagt til ham at jeg
ville rapportere ham til Hitler.
Jeg havde intet valg.
Hvis jeg havde holdt mund med det -
var jeg havnet i deres
bog og blevet skudt.
Mine kammerater blev skudt.
De nægtede at tale.
Hverken Stauffenberg, Mertz
eller adjudant Haeften kunne tale.
De blev skudt øjeblikkeligt.
De andre som jeg arbejdede med -
dømtes til døden senere,
men de afslørede ikke mit navn.
Jeg skylder dem mit liv.
De afslørede ikke engang navnene
under tortur.
Tidligt om morgenen den 21. juli
holdt Hitler en radiotale til folket.
Ud over mindre sår og blå mærker, -
- er jeg helt og aldeles uskadt.
Jeg ser dette som en bekræftelse
på min opgave fra Forsynet-
- og jeg skal fortsætte med at stræbe
mod mit livsmål.
Jeg erkender højtideligt,
overfor hele nationen -
- at fra den stund da jeg indså>
at krig var uundgåelig-
- og ikke kunne udskydes, -
- har mit liv kun bestået af
bekymringer og arbejde.
I utallige dage
og søvnløse nætter, -
- har jeg kun levet for mit folk.
Hitler besøgte officererne,
som blev såret i eksplosionen.
Propagandafilmene udtrykte glæde
over at Führeren overlevede -
- og had til dem,
som havde forsøgt at dræbe ham.
Hitlerjugend-aktivist
1938-1945
Jeg var ved at sætte en seddel op
om et Hitlerjugend-møde -
da jeg hørte
om attentatet mod Hitler.
Jeg blev rasende.
Jeg var rasende over
at noget sådant kunne ske.
Det var en frygtelig oplevelse for mig.
Der herskede almen lettelse over
at attentatet var mislykket.
Jeg tror at Hitler fik
meget sympati takket være det.
Rødderne til Hitlers popularitet,
som blev næret af Goebbels i 11 år -
- stak dybt.
Disse breve fra fronten viser hvad
mange soldater syntes om attentatet.
Trods at disse breve blev censureret
behøvede soldater ikke nævne -
- Stauffenberg og komplottet
hvis de ikke ville.
"Denne forbrydelse
vækker afsky hos os."
"Officerskorpsets ære
er angrebet pga. Stauffenberg."
"Mordforsøget på Führeren er et
særligt dystert kapitel i vor historie."
Hitler gav ordre til at krigsmagten
skulle længere ind i nazifolden.
Vi er nu politiske soldater.
Vores politiske opgave er følgende:
At sikre vores leverum.
At forsvare vort tyske fædreland.
At forsvare vore nationalsocialistiske
overbevisninger.
Vi skal opfylde
denne politiske opgave -
for enhver pris,
og vi skal sejre til sidst!
Et uovervindeligt herrefolk.
Det var hvordan jeg så tyskerne
som ung.
Det er svært
at tænke tilbage på den tid -
men vi så på verden
med uhæmmet stolthed.
Vi var noget.
Sådan var det
når det gjaldt militæret, -
kulturen og økonomien.
Alting fungerede og blomstrede.
Vi fik en perfekt verden serveret.
Propagandafilmene
fra denne perfekte naziverden, -
- som viser herrefolkets unge
i arbejde, skjulte en anden sandhed.
Til forskel fra Italien
var Tyskland blevet en racistisk stat.
Næsten alle tyskere
tjente på racismen.
Økonomien hvilede ikke så meget
på Hitlerjugend-drengenes arbejde -
- som på de såkaldte
underlegne racers tvangsarbejde -
- i de erobrede områder.
Det var slemt at tage en ung dreng,
et barn, fra familien -
og sætte ham til tvangsarbejde
hvor han blev slået.
Han vækkede mig kl. fem
om morgenen.
Jeg begyndte at arbejde i laden,
i stalden -
hvor jeg striglede de to heste.
De havde seks køer og grise.
Efter at jeg gjort alt det
skulle jeg arbejde i marken.
Det var forår
og jeg skulle forberede det hele.
Jeg har aldrig grædt
så meget som dengang.
Det var de sidste måneder
af min barndom.
I august 1944 var der over
7, 5 millioner tvangsarbejdere -
- i det nye Tyskland.
1, 7 millioner af dem var polakker.
De var jo polakker
og vi var de store tyskere.
Det var det vi lærte i skolen.
Det var også det man sagde
i Hitlerjugend -
og vi levede totalt efter det.
Gennem min far fik jeg mulighed -
at komme i kontakt
med polske tvangsarbejdere.
Jeg tror at jeg opførte mig
lige så råt som han gjorde.
Jeg var jo noget særligt, og de var
det besejrede polske folk, -
som nu var tvunget til at arbejde her.
Det er en særlig slags slaveri.
Men på den tid gav det dig ingen
samvittighedskvaler?
Nej.
En halv million slavearbejdere fra
koncentrationslejren, mest jøder -
- led endnu mere
end de polske tvangsarbejdere.
Mindst 35000 af dem arbejdede
på kemikaliefabrikken IG Farben.
Navnet på lejren hvor arbejderne
boede er berygtet- Auschwitz.
Der var to slags
lejre i Auschwitz:
Koncentrationslejr
for slavearbejderne -
- og udryddelseslejre
med gaskamre.
Alle nye sendes til en af lejrene.
Da vi kom til Auschwitz
delte de os.
Jeg husker processen.
"Hvad er din profession?"
"Jeg er mekaniker."
"Til højre. Hvad er du?"
"Jeg er læge."
"Du må lære at arbejde!"
Han slog ham.
Kvinder og mænd med børn
til venstre -
og de andre til højre.
Naiv som jeg var, troede jeg
at de skulle til en familielejr.
Det var til gaskammeret.
Klokken to på morgenen
blev vi hentet af en lastbil.
Vi kom til lejren.
IG Farben-lejren.
Og folk der sagde:
"Dette er en koncentrationslejr."
"Den eneste måde at komme væk
herfra er gennem skorstenen."
At havne i arbejdslejren indebar
oftest bare at døden blev udskudt.
En nazilæge værdsatte at
levetiden for slavearbejderne -
- var tre måneder.
Vi gik på arbejde i geledder
med fem personer i hver.
Jeg forsøgte altid
at holde mig i midten -
så at jeg ikke blev slået
af SS, og det hjalp.
Jeg er ikke en person, der forsøger at
gøre noget - sabotage eller lignende.
Jeg ville holde mig i live.
Jeg ville overleve
og se Tyskland blive knust -
og nazismen knuses.
De fleste tyskerne kendte måske ikke
til det virkelige Auschwitz -
- men alle tyskere vidste
at landet var blevet en raciststat.
Nazisterne sagde konsekvent at alle
sande tyskere var overlegne væsner-
- hvilket den her propagandafilm
fra 1944 skulle vise.
Det gjorde det sværere at acceptere
at de var ved at tabe krigen.
Nazisterne troede måske
at problemerne skyldtes -
- at de ikke havde tilstrækkelig
mange overmennesker i hæren.
Derfor optog man racemæssigt
godkendte udlændinge i SS.
Europas front mod bolsjevismen
vokser støt.
I alle europæiske lande
skriver flere og flere sig op, -
- som her i Belgien
til det flamske regiment.
400000 udlændinge
gik med i Waffen-SS.
Mange var motiveret af én ting.
Det var krigen mod Rusland,
mod kommunismen og bolsjevismen.
Det var drivkraften for alle,
som gik ind i kampen i Europa.
Frivillig i det belgiske Waffen-SS
1943-1945
Der er modbydelige sager.
En modbydelig ideologi, -
som manipulerer individet,
præcis som kommunismen.
Man kæmpede for at erobre.
For at erobre land,
som man havde tabt -
eller for at vinde land
fra fjenden.
Man kæmpede med våben, gemte sig
bag træer og endte i nærkamp.
Jacques Leroy blev hårdt såret
og mistede et øje og en arm.
Nogle uger senere tiggede han om
at komme tilbage til sit regiment.
SS gik med til det,
og han fortsatte kampen.
Hvad motiverede dig at gå tilbage, -
- efter at du mistede
din arm og et øje?
Jeg ville ikke være en middelmådig.
Jeg ville blive hos mine venner-
og ikke miste kontakten med dem.
Jeg følte mig rask.
Mine sår var jo helet.
Nok havde jeg mistet en arm
og et øje -
men man tænker ikke på den slags
når man er ung.
Man påvirkes ikke på samme måde
som en ældre person måske gør.
Men mest for at ikke at blive
en middelmådig.
Man må have et mål,
være det sig godt eller dårligt.
Dårligt for andre, men godt for en selv.
Men det var ikke kun ved fronten
at tyskerne tabte krigen.
I krigens sidste fase, tiltog
de allieredes bombning af Tyskland.
I de sidste 15 måneder døde
350000 tyskere under bombeangreb.
Det var tre gange flere end under
de tre tidligere krigsår til sammen.
Tyskerne kaldte
de britiske bombefly for -
"Churchills morderknægte".
Tysk kamppilot
1935-1945
Hvis man var tvunget til
at hoppe ud af et bombefly, -
var det ikke morsomt
at lande på jorden.
Så kunne hvad som helst ske.
Tyskerne hadede bombningen, men
den knækkede ikke deres kampvilje.
Wolf Falck troede ikke at de
allierede ville indstille bombningen -
- før end Tyskland var knust
som industrimagt.
Målet var at ødelægge Tyskland så
vi ikke ville have noget at tabe.
Men vi kæmpede videre for at
forsvare vort folk og vort land.
Og der var stærkere grunde
til at fortsætte kampen.
Frygten for Sovjetstyrkerne,
som rykkede frem.
Begge sider havde begået
grusomheder i denne krig, -
- men nu tvang "under-
menneskene" tyskerne til retræte.
Tysk hærsoldat
1938-1945
Jeg var skytte i en kampvogn på den
tid, og det var virkelig retræte.
Det havde vi aldrig øvet på.
Wehrmacht øvede kun på angreb.
En retræte
kan let forvandles til en flugt.
Østpå fortsætter vores ledere med
at bruge en fleksibel taktik.
Ved at opgive lidt land -
- forhindrer vi at fjenden
gør et dybere gennembrud.
Langs de nye forsvarslinjer,
har de utrættelige tyske soldater -
- atter vist
sin loyalitet mod Führeren.
Det var ikke kun propagandafilmene
som forsøgte se lyst på retræten -
- men også vejledningsofficererne,
som var i hver enhed.
Mænd som Walter Fernau.
Det var mit job
at tale med små militærenheder-
og sørge for
at de kæmpede hele vejen.
Politisk vejledningsofficer
1945
Først sang vi sømandssange,
og stemningen var høj.
Så sagde jeg:
"Vi er her ikke bare for at synge."
"Jeg må tale med jer
om den situation vi befinder os i."
Så sagde jeg:
"Hvis vi ser på den militære situation
vi nu befinder os i, -"
"-så ved vi at englænderne
er tæt på vores grænser."
"Vi ved at russerne
marcherer mod Berlin."
"Og vi ved at sydpå
har amerikanerne passeret Rom."
"Desuden flyver der masser af fly
over vort land dag og nat -"
"- og smider bomber
over vores byer."
"Her og nu, så ved vi ikke -"
"- om vores pårørende
er faldet som offer for dette -"
"- eller om vores huse står endnu."
"For at kommentere situationen -"
"- kan jeg kun bruge almindelig
soldatersprog - det er noget lort!"
Så kom der et "men".
"Men præcis som vi bedømmer
den militære situation, -"
"-må Führeren også se den i egenskab
af vores øverstkommanderende."
"Han ved måske
at det er endnu værre end vi tror, -"
"- men måske ved han
at det er bedre."
"Han kan kun kræve at vi fortsætter
med at gøre vores pligt, -"
"- mens han finder en god måde
at afslutte krigen på."
Præcis som Fernau opmuntrede sine
landsmænd til at kæmpe videre, -
- gjorde propagandaministeren
Joseph Goebbels det også.
I november 1944 talte han
til Volkssturm -hjemmeværnet.
Berlins Volkssturm-mænd...
Som Volkssturm-mænd
har I lige svoret eden -
til Führeren, til vort riges frihed
og til vort folks fremtid.
For at bevise for jeres folk
og for hele verden, -
at langs frontlinjen
og på hjemmefronten, -
har Tyskland millioner af mænd
til rådighed.
De er fast besluttede på at kæmpe -
og de har en ubøjelig vilje.
De overgiver sig aldrig
ved synet af fjenden -
og kapitulerer aldrig.
I Volkssturm var der
seks millioner mand, -
- frem for alt dem, der var for gamle
eller for unge til militærtjeneste.
De fik at vide at de var den sidste
bastion mod bolsjevikhorderne.
Majoriteten af italienerne havde kun
kæmpet mod briter og amerikanere.
Ifølge nazi propagandaen
var russerne en helt anden fjende.
Dette understreges af Hitler
i hans sidste radiotale til nationen -
- den 30. januar, 1945.
Hvor dyb krisen
end må være lige nu, -
- skal vi gennem vores
uforanderlighed, vores offervilje -
- og vores talenter,
overvinde denne krise.
Vi skal holde ud. Det er ikke
Centralasien, som skal vinde -
- men Europa, med denne nation
i spidsen, som i 1500 år -
- har forsvaret, og fortsat vil
forsvare Europa mod landene i øst:
Det stortyske rige
- vores tyske nation.
Det var ikke bare rædsel for russerne
som fik tyskerne at kæmpe videre.
Det var også rædsel for andre
tyskere.
I krigens sidste måneder
steg terroren mod civile markant.
I byen Zellingen, fandt en bonde ud
af hvad der skete -
- hvis man vovede kritisere
nazisterne.
Den 25. marts, 1945, gik det lokale
Volkssturm parade udenfor kirken.
De jublede over
at fortsætte kampen til det sidste.
De var opstillet i flere rækker.
Der var mindst
to eller tre rækker.
Skolepige, Zellingen
1945
"Giv akt!", råbte de. Som barn
løb man jo omkring og kiggede.
De jagede os væk,
og jeg gik ind på gårdspladsen.
Der hørte jeg mændene råbe,
"vi skal holde fronten!"
Så råbte flere mænd, "jaså?"
En af mændene, der havde grinet
boede i udkanten af paradeområdet.
Han hed Karl Weiglein, og var en
bonde med et iltert temperament.
Zellingen var adskilt fra søsterbyen
Retzbach af floden Main, -
- så Weiglein blev ikke glad
da nazisterne to dage senere -
- sprængte broen over floden så
de allierede ikke kunne bruge den.
Weiglein mente at de, der
havde sprængt broen burde hænges.
Desværre hørte en af dem det,
og Weiglein blev arresteret.
En krigsret blev sammenkaldt,
og Walter Fernau fik ordre til -
- at agere anklager.
Han sagde: "Du kan overtage som
anklager nu. Det er en enkel sag."
"Jeg forbereder
henrettelsespelotonen."
Krigsretten blev afholdt i et hus
nær paradeområdet.
Falske anklager om sabotage blev
føjet til anklagen mod Weiglein, -
- og mens Walter Fernaus chef
forberedte henrettelsen, -
- fremlagde han sin
påstand.
Så sagde jeg til retten:
"Med disse anklager som grund, -"
"- opfordrer jeg retten
til at dømme Weiglein til døden."
I synes måske
at jeg er et brutalt svin, -
men dengang mente jeg faktisk ikke
at det var en for hård straf.
Dommeren havde bestemt at det skulle
være en hurtig krigsret -
og så kunne ikke jeg kræve
tre eller seks måneders fængsel.
Det havde været som at sige
til alle de andre soldater:
"Begå forbrydelser,
så bliver I låst inde i seks måneder."
"Når I bliver løsladt er krigen slut,
de andre er døde og du er i live."
Karl Weiglein
blev ført hen til et træ i nærheden.
Der fik han en løkke om halsen,
mens hans kone så på fra huset.
En nabo hørte hvad,
der skete.
Kvinden i nabohuset,
og det var hans kone, -
råbte gennem vinduet:
"Hvad har han gjort jer?"
Hun blev bedt om at være stille
og lukke vinduet.
Karl Weiglein var et af tusinder af
ofre for disse krigsretter.
Fernau fik seks års fængsel for sin
indblanding i Weigleins død.
Det kan ikke beskrives hvordan
det må være at se sin ægtefælle, -
som man har været gift med i
40 år eller mere, -
blive hængt lige udenfor huset
af nogle galninge.
- Og du var en af de galninge?
- Ja, det kan man sige.
Berlins ruiner blev Hitlers sidste
tilflugtssted mens Sovjethæren -
- rykkede vestpå.
Ikke engang Goebbels propaganda
kunne skjule virkeligheden nu.
Führeren var blevet
en skygge af sit gamle jeg.
Hitler var en syg mand på det
tidspunkt, -
med svær lammelse i højre arm, -
slæbende gang
og han så dårligt.
Generalstabsofficer
Alt skulle skrives
med store bogstaver.
Men han havde ikke mistet noget -
af sin dæmoniske udstråling.
Han var en mand som var
mentalt syg, og det i sådan grad, -
at han identificerede sig overdrevent
med det tyske folk.
Han levede det virkelig ud.
Han var overbevist om
- og det hørte jeg ham sige -
at når det var forbi for ham
og nationalsocialismen, -
kunne det tyske folk ikke overleve.
Dets skæbne var at blive tilintetgjort.
Det var sindssygt.
Men også i den sidste desperate tid,
forblev Hitler Tysklands leder.
Italienerne vendte sig til kongen
da de blev trætte af Mussolini, -
- men i Tyskland
havde Hitler al magten.
Han var både Tysklands
statsoverhoved og rigskansler.
Prisen tyskerne betalte for at have
Hitler som leder, blev større -
- for hver dag krigen fortsatte.
Hitler bad sine generaler glemme
medlidenheden og være brutale.
Sovjettropperne viste at de havde
lært den lektion af nazisterne.
På den sidste dag i Hitlers liv,
den 30. april 1945, -
- gik Sovjettropper ind i og ødelagde
den østtyske by Demmin.
Man måtte nu høste konsekvenserne
af lidelsen hæren havde sået i øst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hun så hvad russerne gjorde mod
kvinderne, bl. a. hendes egen mor.
Kvinderne var forklædt, men man ser
hvis nogen har kvindelig figur.
De fandt min mor om og om igen,
og behandlede hende frygteligt.
Man kan ikke at forestille sig
hvordan det var for hende -
at blive voldtaget
ti eller tyve gange om dagen.
Så er man knap nok et menneske
længere.
Min mor blev en helt anden person
resten af livet.
Frem for at udholde det, begik godt
900 personer i Demmin selvmord.
Hundreder druknede sig
i floderne omkring byen.
Kvinder, som holdt sine børn i hånden
løb mod vandet.
Også hele familier,
inklusiv gamle personer, gjorde det.
Mange bandt sig sammen.
Jeg forstod ikke hvad de gjorde.
Der var også dem, der løb
frem og tilbage langs floden -
og børn, der havde mistet deres
familier.
Og så det grusomme syn af dem,
som havde druknet sig aftenen før.
Disse opsvulmede, rødblå kroppe.
Mor tog fat i os
og ville løbe ud i vandet med os.
Vi skreg begge to,
og min mormor fik os stoppet -
lige inden vi nåede frem til floden.
Det var Hitler og nazisterne, der var
skyld i denne lidelse i Tyskland.
Nu skulle Führeren også tage sit liv -
- men først da Sovjettropperne
blot var nogle få meter fra ham.
Han skød sig selv halv fire om
eftermiddagen, den 30. april 1945.
Nazismen var knust,
men til en frygtelig pris.
Der var mange grunde til at
tyskerne havde kæmpet til det sidste.
Ude af stand til at skille sig af med
Hitler, og frygten for Sovjetstyrkerne.
Et folk de havde lært
knap nok var menneskeligt.
Hitler havde lovet at efterlade
et stort og stærkt Tyskland.
I stedet gav han verden
en helt anden arv.
Ny viden om hvad mennesker er
i stand til at gøre.
Den tyskfødte filosof Karl Jaspers,
der selv blev forfulgt af nazisterne -
- skrev efter krigen:
"Det, der skete er en advarsel.
Glemsomhed er skyld."
"Det var muligt for dette at ske -"
"- og det er muligt at det kan ske
igen, når som helst."
Danske tekster: Johnny Pedersen
www.cueballweb.com